Parykkens historie har sine rødder i antikken. De gamle egyptere var blandt de første, der bar kunstigt hår. Efterhånden som århundrederne skred frem, blev parykken et must-have modetilbehør, især blandt de kongelige og adlen. Faktisk ønskede alle tilsyneladende at have en god hårdag. Men hvordan udviklede denne smarte efterligning af naturligt hår sig, og hvem bar den bedst?
Klik videre og børst dig gennem hårrejsende fakta om parykken.
I det gamle Egypten barberede de fleste mænd og kvinder deres hoved. De havde som minimum tæt klippet hår. Men for at beskytte sig mod solen bar de alle paryk.
Faktisk er den første dokumenterede brug af parykker dateret til omkring 3400 f.v.t. Enhver farao med respekt for sig selv bar én!
Velhavende egyptere havde også for vane at bære kunstfærdige parykker og duftende kegler bestående af animalsk fedt oven på parykkerne. Disse kegler, som var lavet af unguent, frigav parfume, når de smeltede.
Nefertari (billedet), Cleopatra, Hatshepsut og Nefertiti var blandt historiens første stilikoner. De forbedrede alle deres udseende med flettede parykker og overdådige hair extensions.
Dengang flettede man fåreuld ind i håret for at gøre det tykkere. Menneskehår og vegetabilske fibre blev også brugt. Og for at få det hele til at sidde pænt påførte man bivoks som fundament.
Kunstige parykker var også i højsædet i det gamle Rom. De blev båret som udtryk for forfængelighed såvel som til ceremonielle formål.
I Japan var parykker et must-have modetilbehør i Nara-perioden fra 710 til 794 e.Kr. Parykker var også en vigtig rekvisit i det traditionelle japansk teater.
I midten af det 18. århundrede dukkede den første kvindelige geisha op. Disse traditionelle japanske udøvende kunstnere havde et udseende, som var kendetegnet ved en lang, slæbende kimono, oshiroi-makeup og en perfekt friseret paryk i Geiko Shimada-stil.
Parykker faldt i unåde i middelalderen. Det "middelalderlige look" var enten langt, fedtet uredt hår eller en kort frisure skjult under en hat. Der skulle en monark til for at rette op på tingene.
Dronning Elizabeth 1. af England var en trendsætter i det 16. århundrede. Og hun elskede stort hår. Bortset fra at hun ikke havde ret meget af det. Efter at have overlevet et anfald af kopper i en alder af 29 år mistede Elizabeth de fleste af sine rustrøde lokker. Så hun begyndte at bære kunstfærdige parykker, som ofte var broderet med ædelsten.
Dronningens dekorative frisurer blev kopieret over hele landet af hoffolk og aristokrater. De fleste parykker blev lavet af fåreuld, ligesom de gamle egyptiske parykker, men de forblev uden for rækkevidde for de mindre velhavende.
I det 17. århundrede blev brugen af parykker taget til forbløffende nye højder. Dette var allongeparykkens æra, efter at Ludvig 13. af Frankrig begyndte at bære dem i 1624.
Ludvig 13 af Frankrig blev en pioneer inden for parykbrug kort efter, at han i en tidlig alder begyndte at blive skaldet.
Endnu mere omfangsrige og overdrevne var parykkerne båret af Ludvig 13.'s søn og efterfølger, Ludvig 14. Frankrigs "Solkonge" hjalp med at promovere parykken som et moderigtigt tilbehør i hele Europa.
Tilbage på den anden side af kanalen fik allongeparykken yderligere kongelig godkendelse, da kong Karl 2. blev genindsat på tronen. Her var endnu en mand, der følte sig godt tilpas iført en enorm, bølgende paryk. Faktisk endte parykken med at blive et karakteristisk klassesymbol i mere end et århundrede.
Kvinder bar også parykker i denne periode, dog sjældnere end mænd. En undtagelse var Nell Gwynn, en mangeårig elskerinde til kong Karl 2. Hun benyttede parykker i forskellige farver, alt efter hvilket humør hun var i.
Mange fornemme personer, der var en del af Londons overklasse, valgte at bære paryk, blandt andet den berømte dagbogsskriver og flådeadministrator Samuel Pepys.
Tilbage i Frankrig blev det første parykmagerlaug etableret i 1665. Kort efter dukkede lignende virksomheder op i byer over hele Europa.
Den kunstige paryk var højdepunktet af især mandlig mode i slutningen af det 17. århundrede. Og ligesom når de berømte fotograferes i dag, ønskede enhver, der var bemærkelsesværdig, at en berømt kunstner viste dem i deres kongelige pragt. Den franske maler Nicolas de Largillière blev kendt for sine portrætter af franske adelsmænd, såsom med dette værk, 'Portræt af en ung mand med en paryk'.
Hoffet i Versailles var scene for de mest utrolige eksempler på store, udførlige og ofte tematiske kvindelige parykker. "Pouffe"-parykkerne - tunge extensions, som blev kæmmet op og tynget ned med pomader, pudder og andre ornamenter - var især højeste mode.
Marie Antoinette var Versailles' it-girl. Hun var i forvejen berømt for sin naturligt høje pouffe-frisure, men begyndte at bære parykker, efter at hendes hår blev tyndt og hvidt, sandsynligvis på grund af stress, da revolutionsfeberen greb fat i Frankrig. Hendes frisure blev imidlertid et symbol på den franske adels dekadence, og parykker af denne stil og dimension gik hurtigt af mode efter begyndelsen af den franske revolution i 1789.
Parykker blev først moderne i kolonitidens Amerika i det 18. århundrede. Her ses William Penn, der grundlagde provinsen Pennsylvania, iført en blågrå pudderparyk.
Parykpudder blev lavet af fintmalet stivelse, der var perfumeret med appelsinblomst, lavendel eller orrisrod.
I løbet af 1700-tallet blev mænds parykker mindre og mere formelle. I Storbritannien benyttede den juridisk profession parykken som en del af dommerens og advokatens domstolsdragt, en tradition, der stadig findes i dag.
John Adams (billedet) var en af kun fire amerikanske præsidenter, der bar en krøllet pudderparyk i overensstemmelse med den gammeldags stil fra det 18. århundrede. Thomas Jefferson bar af og til en paryk, mens James Monroe og John Quincy Adams droppede vanen tidligt i deres liv.
I det 19. og begyndelsen af det 20. århundrede var dameparykker ikke på mode. Faktisk var de for det meste forbeholdt dem, der havde mistet deres hår enten på grund af sygdom eller alderdom.
Som det 20. århundrede skred frem, gjorde frisørteknikkerne det også. Hair extensions blev mainstream og gav kvinder mulighed for at eksperimentere med nye frisurer og skabe volumen og krøller for at give indtryk af et fyldigere hår.
I 1960'erne var stort hår i højsædet: Gerne på størrelse med en bikube! Men som årtiet skred frem, og den psykedeliske æra startede, gjorde syntetiske parykker og hair extensions i et væld af farver det muligt at fremvise alle mulige stilarter.
I dag er parykker big business, ikke mindst fordi berømtheder som Katy Perry ofte bærer dem som en del af sceneshowet. Og jo mere besynderlige, jo bedre!
Og kvaliteten af nutidens parykker og hair extensions har aldrig været bedre. De er mere luksuriøse og ser mere naturlige ud end nogensinde, og mange er rent faktisk fremstillet af 100% menneskehår.
Kilder: (The Hair Alchemist) (Britannica) (Belgravia Centre)
Hårrejsende fakta om parykker
Parykken og dens plads i kultur og samfund
livsstil Samfund
Parykkens historie har sine rødder i antikken. De gamle egyptere var blandt de første, der bar kunstigt hår. Efterhånden som århundrederne skred frem, blev parykken et must-have modetilbehør, især blandt de kongelige og adlen. Faktisk ønskede alle tilsyneladende at have en god hårdag. Men hvordan udviklede denne smarte efterligning af naturligt hår sig, og hvem bar den bedst?
Klik videre og børst dig gennem hårrejsende fakta om parykken.